Словник української мови (1927)/зріти
◀ зрість | Словник української мови З зріти |
зроб ▶ |
|
I. Зрі́ти, зрі́ю, єш, гл. 1) Зреть, созревать. Пшениця зріє на ниві. Стор. I. 128. І вітер не віє, сонце не гріє, калина не зріє. Мет. 134. 2) Выростать, делаться взрослым. Ти на літі і Ярина зріє. Шевч. 245.
II. Зрі́ти, зрю, зриш, гл. Видеть. Мусить всяк чоловік зріти, що недовго тут жити. Чуб. III. 19.