Такъ вы хочете, щобъ я вамъ ище розказавъ про дида? Такъ що-жъ! Розказать не важко, абы тильке слухалы! Эхъ, старовына, старовына! Що за утиха, ажъ серцю весело, якъ згадаешъ про те, що давно-давно, и года йому, и мисяця нема, робылось на билому свити! А якъ уплутаетьця якый небудь родычъ, дидъ або прадидъ, — ну, тоди и рукою махны! Такъ и здаетьця, що паче самъ усе те робышъ, або прадидова душа зализла въ тебе… Ни, мени бильше всього чудни наши дивчата та молодыци; покажысь тильке йимъ на-очи, заразъ и прыстануть: „Хома Грыгоровычъ, Хома Грыгоровычъ! А нуте, яку небуть страшну казочку! А нуте, нуте! „Тара-тара, та-та, та-та, и пишлы, и пишлы прыставать… Розказать то воно, звисно, не важко, та тильке подывитьця, що робытьця зъ нымы ноччу въ постели. Я-жъ добре знаю, що кажна трусытьця пидъ одіяломъ, наче йійи корчій бье, и рада-бъ зъ головою укрытьця. Де не-будь дряпне объ горщокъ кишка або мыша, чы сама торкне ногою кочергу, — и Боже мій! И душа въ неи вмерла! А на другый день, якъ ничого не бувало! Упьять прыстають: розкажы та й
Сторінка:Півень О. Веселымъ людямъ на втиху! (1906).djvu/101
Цю сторінку схвалено
— 110 —
25. Якъ чортъ укравъ гетьманську грамату.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/40/%D0%9F%D1%96%D0%B2%D0%B5%D0%BD%D1%8C_%D0%9E._%D0%92%D0%B5%D1%81%D0%B5%D0%BB%D1%8B%D0%BC%D1%8A_%D0%BB%D1%8E%D0%B4%D1%8F%D0%BC%D1%8A_%D0%BD%D0%B0_%D0%B2%D1%82%D0%B8%D1%85%D1%83%21_%281906%29.djvu/page101-1024px-%D0%9F%D1%96%D0%B2%D0%B5%D0%BD%D1%8C_%D0%9E._%D0%92%D0%B5%D1%81%D0%B5%D0%BB%D1%8B%D0%BC%D1%8A_%D0%BB%D1%8E%D0%B4%D1%8F%D0%BC%D1%8A_%D0%BD%D0%B0_%D0%B2%D1%82%D0%B8%D1%85%D1%83%21_%281906%29.djvu.jpg)