Про бабину доньку, яка «попряла» стріху
Про бабину доньку, яка «попряла» стріху |
|
Танцювали миші по бабиній хижі, від баби за танець з'їли миші буханець. Ой ви миші-мишенята, сидіть собі тихо, бо випустить баба кота, та буде вам лихо.
Було де не було, жила собі одна баба. Мала баба одну доньку, народила її у п'ятдесят років, тому її дуже любила і ніяку роботу не заставляла робити. Було дівці вісімнадцять років, а вона не знала ні прясти, ні шити. Мати дуже хотіла її віддати, та в селі сватачі на дівку не находилися.
Одної ночі віяв сильний вітер. Такий сильний, що пообривав солому із стріхи. Баба вранці вийшла на двір, подивилася на хижу і дуже їй жаль стало, що в хаті не є чоловіка і нікому буде поправити стріху. З того жалю почала бити свою доньку.
А селом якраз їхав царський син. Увидів, що стара баба б'є дуже файну відданицю.
— Бабко, за що ви б'єте таку файну дівку? — зазвідав царський син.
— Де би я її не била: за цілу ніч усю стріху попряла.
— Як попряла?
— А вона така у мене шіковна. Попряла все клоччя, а тепер імилася до стріхи.
— Не бийте її! Я візьму її за жону, якщо ото правда, що вона така робітлива.
А дівка не знала і веретено в руки взяти. Айбо думає: «Якось тото буде».
Царський син повів бабину доньку додому, в царські палати.
— Тут повна комора прядива! До завтра маєш попрясти. Дали дівці їсти, а їй не до їди. Сидить і плаче. Раз чує: летить бджола. Почала бджола битися у вікно. Відкрила дівка вікно і впустила бджолу в комору. З тої бджоли зробилася стара баба: зубата, губата, широка.
— Що ти плачеш?
— Як мені не плакати, коли я все маю попрясти. Аж не зроблю — буде мені біда.
— Я тобі поможу, бо я твоя маточка. Айбо на свадьбі перший погар мій.
В ту хвилину з баби зробилася бджола, і вона полетіла. Пройшов якийсь час — і в комору прилетів цілий рій бджіл. Зробилися вони жонами, бо то всі були босоркані. Маточка тої дівки каже:
— Треба нам усе прядиво попрясти, виткати полотно, вибілити і на плоти повішати.
До півночі все було зроблено.
Зачудувався царський син, зачудувалися всі його родичі, цар з царицею. Повели дівку в другу комору, в два рази більшу, ніж перша.
— Попряди нам і се прядиво.
Дівка вже не так журиться, як перший раз. Думає собі про маточку, чому та не йде. Пізно вечором прилетіла маточка.
— А другий погар на свадьбі чи буде моїм?
— Буде, буде! — обіцяє дівка.
До півночі все було попрядено.
У царськім дворі всі чудуються, бо ще таку прялю і ткалю не виділи і не чули про неї. Привели її до третьої комори, де було клоччя.
— До завтра треба се попрясти! Дівка лягла на клоччя і чекає маточку. Прилетіла маточка із помічницями і каже:
— Клоччя прясти — то найважча робота. Попряду тобі, якщо через сім років віддаш мені свого хлопчика за слугу.
Відданиця пообіцяла й се.
На ранок і клочане полотно, з якого роблять міхи, висіло на плотах коло царського палацу.
І цар заладив свадьбу.
Почали приходити гості. Молода каже:
— Перше місце коло мене — моїй маточці. Коли прийшла її маточка, то всі роти повдопирали, як ворота. Маточка була широка, як лавиця, губи в неї, як із постола, зуби в неї широкі, як долота. Молода каже:
— Налліть перший погар маточці! Маточка випила, подякувала молодій і почала Їсти. А їла вона, як молотарка.
— Налліть маточці і другий погар! — розпорядилася молода, бо хотіла, аби баба пішла собі із свадьби і не ганьбила її.
Випила маточка і другий погар і почала співати:
Ой кужіль, веретено, ничильниці, бердо, Коби наші молодята любилися твердо.
Молодому пісня полюбилася, підійшов він до маточки і звідує:
— Чому у вас, бабко, такі дивні губи і зуби, чому ви така товста?
— То все від прядіння: губами слиню нитку, зубами витягаю із клоччя паздір'я, а товста я від сидіння.
— І моя жона такою може стати?
— Ой, може, якщо буде прясти.
— Но, та я їй більше не дозволю прясти! — сказав молодий.
Як се баба вчула, сказала, що їй час додому. Відклонилася і пішла. Далі свадьбували без неї.
Через рік жона царевича народила красного золотоволосого хлопчика. Айбо вона не рада, журиться.
— Що, жоно, журишся? — звідує царевич. І тут вона призналася, що за прядіння пообіцяла босоркані свого хлопчика за слугу.
— Сім років — то не малий час. Будемо думати, як домочи біді.
Царевич дуже любив свою жону, хоч вона і не знала прясти. Тому не грозив її за те, що пообіцяла босоркані їх дитину, а пішов по ворожбитах. Дійшов він у такі місця, де вода не розсипалася, пісок не розливався. Стояла там дичка, а під дичкою баба лежала і чарівну книжку в руках держала, з тої книжки правду читала.
— У книжці написано, — каже баба, — що сина можна викупити сімома розумними словами.
Записав собі царевич ті розумні слова, заплатив бабі гроші і вернувся додому.
Коли дитині минуло сім років, прийшла босорканя і загой кала:
— Або сім розумних слів, або семирічну дитину!
— Одна мати у дитини, двоїх треба для родини, три особи в однім бозі, чотири чортові колеса на дорозі, п'ять — сідай в кочію уп'ять, шість — не май на нас злість, бо семирічна дитина наша! Як сказав останнє слово, баба вернулася в кочію лише загучало за нею. Сказився бабин горнець, та й казці кінець.
Ця робота є суцільним текстом, будь ласка за можливістю з'єднайте її з Індексом. |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/62/PD-icon.svg/48px-PD-icon.svg.png)
Ця робота перебуває у суспільному надбанні відповідно до статті 8 Закону України від 1 грудня 2022 року № 2811-IX «Про авторське право і суміжні права», де зазначається, що не є об'єктами авторського права:
- вираження народної творчості (фольклор);
- акти органів державної влади, органів місцевого самоврядування, офіційні документи політичного, законодавчого, адміністративного і судового характеру (закони, укази, постанови, рішення, державні стандарти тощо), а також їх проекти та офіційні переклади;
- розклади руху транспортних засобів, розклади телерадіопередач, телефонні довідники та інші аналогічні бази даних, що не відповідають критеріям оригінальності і на які поширюється право особливого роду (sui generis).
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/95/Lesser_Coat_of_Arms_of_Ukraine.svg/34px-Lesser_Coat_of_Arms_of_Ukraine.svg.png)