При нім брахманці, а за ним вельможі, —
Той пішки ось іде й каміння гостре
Під босі ноги підгорта! За ним
Препишна квітка, рано ще цариця,
Тепер убога як рабиня, сумно
Спішить, дитя за ручку ведучи!
О, біле личко, як же швидко ти
В дорозі цій від спеки почорнієш!
О, кучері пахущі, як же швидко
Із шляху курява на вас насяде!
О, біднеє дитятко, як же ти
Знесеш цю довгу і тяжку дорогу?“
Почув це Гарісчандра, зупинився
І так крізь сльози до жінок сказав:
„Не завдавайте нам, о сестри, жалю,
Не віднімайте душам нашим силу
Тим голосінням! Дасть то Бог, ми ще
Побачимось у ліпшім стані з вами“.
Почув це Вісвамітра, що таємно
Ішов за ним, і, ставши серед шляху,
З погордою отак сказав до нього:
„Кшатріє віроломний! Тьфу на тебе!
Чи то твоє святе, велике слово,
Твої присяги, правда твоїх уст,
Що царство ти віддав мені своє,
У всім прирік мою сповняти волю,
І зараз же з міщанами оцими
За городом вмовляєшся зрадливо,
Щоб мене знов з престола того скинуть
І власть із моїх відібрати рук?“
Немов змія вкололо Гарісчандру
Це слово в само серце, та вуста
Не сміли з Вісвамітрою змагаться.
Сторінка:Іван Франко. Твори в 20 тт. Т. 14. Поеми (1959).djvu/192
Цю сторінку схвалено
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/94/%D0%86%D0%B2%D0%B0%D0%BD_%D0%A4%D1%80%D0%B0%D0%BD%D0%BA%D0%BE._%D0%A2%D0%B2%D0%BE%D1%80%D0%B8_%D0%B2_20_%D1%82%D1%82._%D0%A2._14._%D0%9F%D0%BE%D0%B5%D0%BC%D0%B8_%281959%29.djvu/page192-1024px-%D0%86%D0%B2%D0%B0%D0%BD_%D0%A4%D1%80%D0%B0%D0%BD%D0%BA%D0%BE._%D0%A2%D0%B2%D0%BE%D1%80%D0%B8_%D0%B2_20_%D1%82%D1%82._%D0%A2._14._%D0%9F%D0%BE%D0%B5%D0%BC%D0%B8_%281959%29.djvu.jpg)