Що-сь стелив мені траву зелену
На тих срібних берегах ось своїх,
Що-сь вкривав м'я теплими імлами,
Покріпляв дерев зелених тінню,
Що-сь стеріг м'я гоголем на водах,
А чайками лисими на струях,
А чорнядьми на вітрах, на буйних!»
«Ой не так то, — каже, — річка Стугна,
Хоч мілкії вона струї має,
То як прийме в себе другі струги,
Розгулявсь хвилями по полях!»
«Ось і Дніпр у своїм темнім гирлі
Затопив теж князя молодого,
Ростислава. Плаче Ростиславля
Мати по князю, по молодцеві
Ростиславі. Жалібно ся цвіти
Похилили, а древо з тугою
Преклонилось до землі додолу!» —
Гей, чи се сороки трескотали?
Ні, се погонь за Ігорем жене,
Се вслід князю іде Гзак з Кончаком!
Тоді ворони уже не грали,
І галок умовк зловіщий гамір,
І сороки вже не трескотали,
А лиш дятли ковтанням дорогу
Вказують, а соловії пісьми
Радісними світ заповідають.
Обзиваєсь Гзак ід Кончакові:
«Коли сокіл д'гнізду улітає,
Ми соколича туй розстріляймо
Своїми стрілами золотими!»
Але Гзі Кончак відповідає:
«Коли сокіл д'гнізду улітає,
Ми соколичу зв'яжімо крила
І опутаймо дівицев краснов!»
Але знов Гзак каже Кончакові:
«Ой, єсли його ми загадаєм
Красною дівицею опутать,
То для нас пропаде і соколич,
Сторінка:Іван Франко. Твори в 20 тт. Т. 18. Переклади (1960).djvu/29
Ця сторінка вичитана
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/be/%D0%86%D0%B2%D0%B0%D0%BD_%D0%A4%D1%80%D0%B0%D0%BD%D0%BA%D0%BE._%D0%A2%D0%B2%D0%BE%D1%80%D0%B8_%D0%B2_20_%D1%82%D1%82._%D0%A2._18._%D0%9F%D0%B5%D1%80%D0%B5%D0%BA%D0%BB%D0%B0%D0%B4%D0%B8_%281960%29.djvu/page29-1024px-%D0%86%D0%B2%D0%B0%D0%BD_%D0%A4%D1%80%D0%B0%D0%BD%D0%BA%D0%BE._%D0%A2%D0%B2%D0%BE%D1%80%D0%B8_%D0%B2_20_%D1%82%D1%82._%D0%A2._18._%D0%9F%D0%B5%D1%80%D0%B5%D0%BA%D0%BB%D0%B0%D0%B4%D0%B8_%281960%29.djvu.jpg)