Та скоро ласки царської весна пройде,
Ті хробачки теряють свої блиски;
Живуть, в чужину утекти не сміють,
І вік кінчать безвісно у болоті.
Усякий генерал іде до бою сміло;
Коли його там трафить куля, має
Чуття, що цар йому ласкаво усміхнеться.
Коли ж цар стрілить неласкавим оком,
То генерал відразу блідне, слабне,
А інколи на місці й умирає.
Серед дворян бувають статочніші,
Великі душі, та гнів царський чують;
Не ріжуться від нього, не хорують,
Лиш їдуть у село, в свої палати
І відтам пишуть: сей до шамбеляна,
Той до метреси, до двірської дами,
Ліберальніші навіть до фірмана.
І знов помалу до двора вертають.
Так з хати пса вікном кинь, то він здохне;
Кіт м'явкне тільки і стає на ноги
І в хату знов вернуть шука дороги,
Якоюсь діркою знов влізе стиха;
Так стоїк, поки в службу верне тріумфально,
В селі балакає тихенько-ліберально.
Цар мав зелений мундир з ковніром
З самого золота. Цар мундира
Ніколи не скида; військовий мундир,
Се царська шкіра; цар росте, живе
Й гниє солдатом. Ледве царський син
З колиски вийде, зараз той паничик,
Для трону вроджений, мундирик дістає
Козацький чи гусарський, а замість
Забавок дітських шабельку та бичик.
Читаючи склади, шабелькою махає,
І нею в книжці букви зазначає;
Коли його вчать танців гувернери,
Він бичиком такт танців вибиває.
Сторінка:Іван Франко. Твори в 20 тт. Т. 18. Переклади (1960).djvu/330
Ця сторінка вичитана
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/be/%D0%86%D0%B2%D0%B0%D0%BD_%D0%A4%D1%80%D0%B0%D0%BD%D0%BA%D0%BE._%D0%A2%D0%B2%D0%BE%D1%80%D0%B8_%D0%B2_20_%D1%82%D1%82._%D0%A2._18._%D0%9F%D0%B5%D1%80%D0%B5%D0%BA%D0%BB%D0%B0%D0%B4%D0%B8_%281960%29.djvu/page330-1024px-%D0%86%D0%B2%D0%B0%D0%BD_%D0%A4%D1%80%D0%B0%D0%BD%D0%BA%D0%BE._%D0%A2%D0%B2%D0%BE%D1%80%D0%B8_%D0%B2_20_%D1%82%D1%82._%D0%A2._18._%D0%9F%D0%B5%D1%80%D0%B5%D0%BA%D0%BB%D0%B0%D0%B4%D0%B8_%281960%29.djvu.jpg)